Inimesed on tuhandete aastate jooksul leiutanud vees edasiliikumise mooduseid.
Ent ammu enne inimeste leiutisi on loodus arendanud oma meetodid
vedelas keskkonnas liikumiseks
nii suurte veeloomade näol kui ka tillukeste organismide näol,
keda palja silmaga on võimatu näha.
Ehk imelisemaid edasiliikumise süsteeme kogu planeedil
on see, mida võib leida bakterite juurest.
Seda nimetatakse viburiks.
See on miniatuurne propeller, mida käivitab mootor,
mille arvukad masinaosad koosnevad valkudest.
See viburi mootor sarnaneb inimese leiutatud pöörleva mootoriga.
Sel on vuugipuksid, staator ja rootor.
Rootoril on veovõll ning isegi oma sidur ja pidurisüsteem.
Mõnede bakterite viburimootor
keerleb kiirusega sada tuhat pööret minutis.
Mootor liigub kahesuunaliselt
ja võib suunda vastupidiseks muuta lausa momentselt.
Mõningate teadlaste arvates
töötab see ligi 100-protsendilise energiatõhususega.
Kõik see toimub mikroskoopilises ulatuses,
mida on raske ette kujutada.
Viburimootori diameeter
jääb alla 5 miljondiku sentimeetri.
Bakteri vibur on üks neist arvukatest molekulaarmasinatest,
mida teadlased on viimastel aastakümnetel avastanud.
Nende hulka kuuluvad energiat tootvad turbiinid,
infot kopeerivad masinad
ning ka sammuvad robotmootorid.
Nende nanotehnoloogia hämmastavate näidete algupära on mõistatus,
mis on paaril viimasel aastakümnel bioloogide seas tuliseid vaidlusi tekitanud.
See on mõistatus, mis on ühest mehest teinud teadusmaailma mässaja,
kes on valmis esitama väljakutse
ühele kõige väärtuslikumaks peetavale ideele teadusvaldkonnas.
REVOLUTSIOONILINE
Michael Behe ja molekulaarmasinate mõistatus
"Teadlane peab olema vaba küsima igat küsimust,
kahtlema igas väites,
otsima igat tõendit, parandama igat eksimust." (Füüsik Robert Oppenheimer)
Bioloog Michael Behest ei oskaks kuidagi revolutsionääri oodata.
Mulle pole kunagi pakkunud huvi
pelgalt enda meeleheaks tuliseid väitlusi algatada.
Olen põhiolemuselt uje
ega taha kellelegi tarbetut tüli teha.
Behe kui leebe loomuga professor
Lehigh' ülikoolist sai biokeemias doktorikraadi
Pennsylvania ülikoolist,
mis kuulub Ameerika teadusülikoolide tippu.
Karjääri alustas ta
liikmena teadusasutuses,
kus avaldati eelretsenseeritud artikleid
ning teadusajakirju ning mis sai oma teadusrahad
Riiklikult Teadusfondilt ja Riiklikult Terviseinstituudilt.
Ent 1990-ndate algul
hakkas teda ümbritsema kahtlane ketseri maine.
Üks mu isiksuse jooni on jäärapäisus.
Kui ma midagi näen ja märkan
ning mitte keegi ei anna vastuseks head põhjendust,
haaran ma sellest kinni,
eriti veel selles valdkonnas.
Ma olen teadlane, ma peaksin ju teadma,
kuidas tekkisid biokeemilised süsteemid.
Behes hakkasid tekkima kahtlused
seoses nüüdisbioloogia ühe keskse teemaga -
darvinistliku evolutsiooniga.
Vastavalt Darwini teooria nüüdisaegsele versioonile,
mida tuntakse kui neodarvinismi,
on ka kõige keerukamad bioloogilised funktsioonid
tulnud esile loodusliku valiku protsessi teel,
mis sõelus välja juhuslikud mutatsioonid
või kopeeris vead DNA-sse talletuvatesse geneetilistesse juhenditesse.
Näiteks võis juhuslik geneetiline mutatsioon
anda mõnele linnule pisut pikema noka.
Lind võis tänu sellele väiksele muutusele
paremini ellu jääda, nii et lõpuks
hakkasid tema pikema nokaga järglased populatsioonis domineerima.
Pikem nokk ei pruugi näida kuigi tähtsa seigana,
ent darvinistlik teooria väidab,
et aja jooksul võisid sedasorti juhuslikud muutused
lõpuks akumuleeruda,
nii et esile tuli organism, kes oma algsest eellasest täielikult erines.
Neodarvinismi järgi ei arene uued liigid ja uued elusolendid
mõistusliku kavandatuse kohaselt.
Nad tekivad hoopis siis, kui kuhjub
tuhandeid juhitamatuid väikseid geneetilisi kõrvalekaldeid
miljonite või enamate aastate jooksul.
Mida enam Michael Behe seda vapustavat elutegevuse keerukust
biokeemilisel tasandil uuris,
seda raskem oli tal uskuda seda üldlevinud arengulugu.
Bakteri vibur oli üks biokeemilisi süsteeme,
mis süvendas Behes skeptitsismi.
Bakteri vibur on tõesti justkui
paadi päramootor, mille abil bakter ujub.
Ta kasutab väikest viburit,
mis muudkui aga pöörleb ja surub end läbi vee
täpselt nagu propeller tavalisel paadi päramootoril
meie tavamaailmas.
Propeller kinnitub veovõllile, mis kinnitub mootorile,
millel on teda paigal hoidvad klambrid.
Vaja on kümneid osasid, et mootor töötaks.
See on fantastiline näide sellest,
mida teadus on avastanud: molekulaarmasinad.
Kui Behe esimest korda viburi skeemi nägi,
oli ta täiesti lummatud.
Vaatasin seda ja sõnasin: kui kütkestav!
Kuidas see küll areneda võis?
Keerasin siis uue lehekülje
ja otsustasin millegi muuga tegeleda.
Surusin oma skeptitsismi alla,
oletades, et küllap keegi teab seda.
Väidavad ju kõik, et Darwini teooria peab paika.
Siis aga luges Behe geneetik Michael Dentoni raamatut.
Denton väitis, et Darwini teooria on kriisis,
kuna selle juhuslike mutatsioonide ja loodusliku valiku mehhanism
pole suuteline tooma esile suuri bioloogilisi muutusi.
Lugenud Dentonit, kasvasid Behe kahtlused
molekulaarmasinate, nagu näiteks vibur, algupära küsimuses.
Naasin asja juurde ja küsisin:
kes siis teab, kuidas see sai areneda?
Mitte keegi ei osanud selle kohta midagi öelda.
Isegi kaudseid oletusi oli raske leida.
Saamaks vastust, süüvis Behe probleemi.
Darwini teooria ütleb, et algul peab olema midagi,
mis mingil määral juba töötab.
Siis hakkab see veidi muutuma,
vähesel määral muteeruma, nii et see veidi kasulikuks osutub.
See valitakse siis välja,
misjärel see muutub veel veidi paremaks,
kuni ongi saadud täiesti korralik süsteem.
Ütlesin, et ei paista küll, et sedasorti süsteemid sel moel esile saaksid tulla,
sest need vajavad ju kõiki neid osasid.
Kui neid pole, ei hakka see tööle.
Ühtki neist osadest ei saa ära võtta.
Istusin oma laua taga ja kratsisin kukalt.
Ei saa neid osasid ära võtta,
ei saa neist ühtki eemaldada.
See on taandamatu ja seega taandamatult keerukas.
Mõtlesin: bingo! Selles väljendubki Darwini teooria probleemi tuum.
Otsekohe otsustas Behe kirjutada raamatu,
mis selgitaks tema ketserlikke ideid.
1996. aasta suvel ilmunud "Darwini must kast"
köitis sedamaid tähelepanu.
Darwini toetajad olid väitnud,
et Darwini teooriale pole usaldusväärseid vastuväiteid.
Nüüd aga väitis teadlane Ameerika peavooluülikoolist midagi muud.
Helistas minu toimetaja Free Pressist
ja teatas, et raamat ilmub augusti algul
ning et New York Times
teeb sellest ülevaate nädal enne.
See avaldati kõikjal -
nii ajakirjades New York Times, National Review,
Nature kui ka tehnilistes teadusajakirjades,
populaarteaduslikes väljaannetes.
Termin "taandamatu keerukus" ilmus leksikoni,
kus ta siiani elavalt kasutusel on.
Sellest on saanud osa
piltlikust teaduslikust tööriistakastist.
Tol hetkel mõistsin,
et olen mässitud millessegi,
mida polnud osanud oodata.
Olin algatanud arutelu,
millest polnud osanud undki näha.
Bakteri vibur oli üks keskseid näiteid
taandamatu keerukuse kohta,
mille ta oma raamatus välja tõi.
Kui võtta ära propeller,
võtta ära mootor,
kui võtta ära klambrid,
mis hoiavad seda raku membraani küljes,
kui võtta ära mitmed eri osad,
ei hakka vibur
poole või veerandi võrra aeglasemalt pöörlema.
See on katki ega tööta üleüldse.
See on, nagu eemaldada paadi päramootorilt propeller
ja mõistatada, kui kaugele nüüd
vees edasi võib jõuda.
Tegelikult ei jõua kusagile.
See ongi Darwini teooria probleem,
sest see ütleb, et areng toimub töö käigus vähehaaval,
ehk küll vaevaliselt, ent vähehaaval.
Siis tekib mutatsioon, muutus,
mis aitab selle töö osas pisut paremuse poole liikuda.
See aitab organismil ellu jääda
ja rohkem järeltulijaid saada.
Ja siis tekib järgmine ja veel järgmine muutus,
nii et järk-järgult kujuneb välja
lõplik struktuur.
See võibki mõnel puhul paika pidada,
ent see ei pea paika süsteemide puhul,
mis on taandamatult keerukad,
nagu näiteks bakteri vibur.
Kui tahaksid ehitada paadi päramootorit,
ja alustaksid pelgalt raudvardast,
mille abil mootor sinu teada tulevikus propelleri külge kinnituks.
Kas see siis teeb midagi?
See ei tee mitte midagi.
Aga kui alustada pelgalt propellerist?
See ei tee mitte midagi,
ei kinnitu mitte millegi külge.
Aga kui alustada ainult mootorist?
See ei vea sind mitte kuskile.
Seega, pidades silmas taandamatult keerukaid süsteeme, nagu näiteks vibur,
on Darwini idee surnud.
See on nagu vees hulpiv mootorpaat,
mis ei tööta.
Looduslik valik eelistab variatsioone,
mis annavad oma osa
süsteemi talitluslikele eelistele.
Võttes paljud lihtsamad variatsioonid,
mida võiks kujutleda,
ei täidaks bakteri viburi mootor üleüldse mingit funktsiooni.
Kujutle, et püüad ehitda viburi mootorit,
lisades osasid ükshaaval,
kuni lõpuks kogu süsteem on koos.
Sul on ees juhusliku paigutusega osad,
mis mitte kuidagi ei funktsioneeri,
mille puhul mootor lihtsalt ei tööta,
mille puhul evolutsiooniprotsess hääbub,
ei jätku enam,
sest süsteem, mis ei panusta ühtegi funktsiooni,
ei jää alles
ega kandu edasi järgmisele põlvkonnale.
Behe oma raamatus mitte ainult ei esitanud väljakutset
Darwini seletusele viburi kohta,
vaid pakkus välja ka poleemilise alternatiivseletuse,
et viburi tekkimise taga on mõistuslik kavandatus.
Viburi mootor ja teised molekulaarmasinad
näevad kahtlemata välja,
otsekui oleks need kavandanud mõistusega insener.
Ent Darwin ja tema nüüdisaegsed järelkäijad väidavad,
et loodusliku valiku ja juhuslike muudatuste
juhitamatu mehhanism oli suuteline jäljendama
mõistuslikku kavandajat,
tekitades illusiooni
looduses ilmnevast kavandatusest.
Ent nagu ütleb Behe, on teadlased avastanud nüüd
bioloogias taandamatult keerukaid süsteeme,
mida ei saa seletada darvinistliku mehhanismiga.
Küllap arutles Behe,
et ilmne kavandatus pole üldsegi mitte illusioon.
Seisneb ju küsimus selles,
kuidas tunda ära kavandatus,
kuidas tunda ära, et miski on kavatsuslikult pandud kokku
mõistuslike tegurite poolt.
Küllap vist ainus reaalne viis selle välistamiseks,
et neid pole mitte keegi sõna otseses mõttes kokku pannud,
on tunnustada seda,
mida nimetatakse osade sihipärseks seadistuseks.
Mõelgem näiteks Rushmore'i mäele.
Sa vaatad presidentide kujutistest vasakule jäävaid kaljusid
ega näe neis midagi erilist, mis jääks silma.
Siis aga vaatad kaljusid, millel on kujutised,
ja sa mõistad kohe, et need on kavandatud.
Isegi võõrsilt tulnu,
kes pole kunagi midagi Rushmore'i mäest kuulnud,
taipaks otsekohe, et see on kavandatud.
Tekib küsimus, miks?
Sest kaljukujutised sobivad omavahel,
need on paigutatud sinna kokku kindlal eesmärgil,
eesmärgil jäädvustada presidentide kujutised.
Meie, inimesed, tunneme kavandatuse hõlpsasti ära.
Kui sa kõnnid mööda tänavat
ja näed mõne naabri aias võililli vohamas,
siis tead, et tegu on meesterahvaga.
Aed vajaks ikka paremat hoolitsust.
Siis aga vaatad paremale ja näed tulbipeenart
näiteks postkasti kõrval kenasti hooldatuna.
Sa tead otsekohe,
et tulbid on siia kavatsuslikult istutatud.
Need pole siin juhuslikult.
Ei tahaks filosoofiliseks minna,
aga kui küsiksid endalt, kust sa tead,
et sa pole ainus intelligentne olend universumis,
tooksid vastuseks põhjuse, et sa näed teisi inimesi
intelligentseid asju tegemas, nagu sõnu seadmas,
nii et neis mõte on, ja neid raamatutesse talletamas jne.
Või siis maalile värve paigutamas
või masinaid osadest kokku panemas või ettekavatsetult toimetamas.
Oma mõistuse sügavaimal tasandil,
oma intelligentsusega,
suudame tunda ära teiste olendite intelligentsi ilminguid,
nähes osade eesmärgipärast korraldatust.
Iga kord, kui näeme tihedalt integreeritud funktsionaalseid süsteeme,
teame vaid üht põhjust,
mis on selle esile kutsunud,
ja see on mõistuslikkus.
Seda teame kogemustest.
Seega, kui näeme elussüsteemides sedasorti tunnusjoont,
mida Behe nimetab taandamatuks keerukuseks
ehk osade funktsionaalseks integratsiooniks,
on sel vaid üks teadaolev põhjus,
ja see põhjus on mõistuslikkus.
Minu arvates on meil alust järeldada,
et sarnane allikas toimis ka
biosüsteemidele algust andes
ning seega pole mõistusliku kavandatuse osas
tegemist vaid nõmeda argumendiga.
See argument põhineb sellel, mida teame
maailma põhjuse ja tagajärje struktuuri kohta,
- et vaid mõistuslikkus toob esile taandamata keerukust
ehk osade tihedat funktsionaalset integratsiooni,
mida me elussüsteemides näeme.
Niisiis tõi elussüsteemid esile kavandajast mõistuslikkus.
Veelgi enam kui Behe kriitika
Darwini teooria pihta, tekitas vastureaktsiooni ta väide,
et viburisarnased bioloogilised imed
viitavad mõistuslikule kavandatusele.
Kriitikud süüdistasid Behet religiooni, mitte teaduse toetamises.
Ehk küll Behe on tõsine roomakatoliiklane,
on ta selgitanud, et ta pole evolutsiooni vastu
esitanud ühtki teoloogilist vastuväidet.
Ta on toonitanud, et tema järeldus kavandatusest
tugineb empiirilistele vaatlustele
ja teaduslikule argumentatsioonile, mitte usule.
Ta tegi ka selgeks, et kuigi ta usub Jumalat,
ei arva ta, et kavandaja kui sellise määratlemiseks
piisaks vaid kavandatuse ja bioloogia kohta toodud tõenditest.
Nende põhjal saab vaid määrata kindlaks,
kas miski on mõistuslikkuse produkt.
Mitmel järgneval aastal
püüdsid Darwini teooria pooldajad
Behe argumente agressiivselt kummutada.
Iga toodud argument või tõend evolutsiooni vastu,
mis ignoreerib tegelikkust väitega, et selle süsteemi osad
funktsioneerivad ka omal käel,
lisab vaid õli tulle.
Nende püüded ei kulmineerunud mitte laboris,
vaid kohtus kõrge profiiliga õiguslikus lahingus.
Peatselt korraldati Behe enda ja tema ideede kohta
kohtulik uurimine.
Praegu näib väike Doveri linnake Pennsylvania kaguosas rahulikuna,
kuid aastal 2004 oli see lahingutandriks
maailmas laialdast tähelepanu köitnud
teravale konfliktile.
Konflikt tekkis, kui Doveri kooliringkond
nõudis, et keskkooli bioloogiatundides
loetaks ette lühike avaldus
evolutsiooni kohta.
Avalduses teatati õpilastele,
et Darwini teoorias on tühikuid
ning et seda testitakse uute tõendite leidmisel jätkuvalt.
Edasi teatati seal, et on olemas Darwini teooriast erinev vaade
nimetusega mõistuslik kavandatus
ning et kui õpilased soovivad sellest rohkem teada,
võivad nad lugeda raamatut,
mis on saadaval kooli raamatukogus.
Avalduse lõpus kutsuti õpilasi üles
säilitama avatud meelt
iga teadusliku teooria suhtes.
Esmapilgul ei paistnud Doveri avaldus
andvat ainest enneolematuks lahinguks.
Ent Darwini toetajad olid maruvihased.
Nad väitsid, et avalduse ettelugemine
võrdub sellega, et riik toetab religiooni.
On paradoksaalne, et ka paljud
mõistusliku kavandatuse toetajad
olid Doveri toimimisviisi vastu,
kaasa arvatud Discovery Institute
oma mõttekoja ja paljude mõistuslikku kavandatust toetavate teadlastega.
Discovery Institute oli tegelikult selle vastu,
mis kooliringkonnal
seoses mõistusliku kavandatusega plaanis oli.
Palusime neil see suunis
kehtetuks tunnistada,
sest me ei soovinud, et mõistuslikust kavandatusest
saaks poliitiline mängukann.
Ameerika Kodanikuvabaduste Liit esitas kaebuse,
et Doveri suunis on põhiseadusega vastuolus.
Koolinõukogu tegevuse eesmärk
oli selgelt põhiseadusega vastuolus.
Kohtuasi määrati föderaalse ringkonnakohtu kohtunikule
John Jonesile - endisele kohtuadvokaadile
ja osariigi alkoholitootmise kontrollnõukogu esimehele.
Kohtunik Jonesil oli selja taga pikk karjäär parteipoliitikas.
Enamik kohtunikke üritas varju jääda,
kuid kohtunik Jones
jagas meediale lahkesti intervjuusid.
Ta mõlgutas ka mõtted tulevasest kohtuprotsessi filmiversioonist
ja rääkis reporteritele, et loodab,
et ekraanil mängib tema osa
Hollywoodi staar Tom Hanks.
Samas väljendas kohtunik Jones
oma huvi ühe varasema aja filmi vastu.
Kohtunik Jones rääkis ühele reporterile plaanist
vaadata 1960. aasta filmi "Inherit the Wind",
paigutamaks oma kohtuasja ajaloolisse konteksti.
"Inherit the Wind" oli täiesti väljamõeldud lugu
Scopes Monkey kohtuprotsessist 1920-ndatel aastatel,
kus keskkooliõpetaja John Scopes
sai süüdistuse Tennessee seaduse rikkumises,
mille järgi oli keelatud õpetada inimese evolutsiooni.
Ajaloolaste väitel asendus filmi ajaloolisus
räigelt kujutatud stereotüüpidega,
kui peeti debatti Darwini teooria üle.
Toimus äge lahing fanaatiliste fundamentalistide
ja avarapilguliste teadlaste vahel.
Erapooletule inimesele
tundus see film kummaline.
Juriidiliseks võtmeküsimuseks
pidi Doveri kohtuasjas saama küsimus,
kas koolinõukogu
tegutses ikka mittereligioossel eesmärgil
Ent mõlema poole juristid
soovisid nihutada fookuse kohtumõistmisele
mõistusliku kavandatuse kui sellise üle.
Mõistuslik kavandatus ei kuulu teaduse valdkonda.
See on pelgalt kreatsionismi uus nimetus.
Elades Doverist alla paarisaja kilomeetri kaugusel,
valdasid Michael Behed
kohtuasja suhtes vastakad tunded. Teda huvitas teadus, mitte poliitika.
Ameerika Kodanikuvabaduste Liit
üritas panna tema teadusliku argumendi
mõistuslikust kavandatusest kohtulikule arutelule.
Niisiis nõustus Behe vastumeelselt
olema eksperttunnistajaks,
et kaitsta oma ideid.
Bakteri viburist sai aga peagi "kaanepoiss",
kui Kodanikuvabaduste Liidu advokaadid
üritasid õõnestada Behe usutavust.
Nende esimene eksperttunnistaja
oli Browni ülikooli bioloog Kenneth Miller.
Mina ei pea seda arvestatavaks teaduslikuks teooriaks
ega heaks hariduseks ega näe sel kohta
üheski Doveri klassiruumis.
Miller vaidlustas Behe väited viburi kohta.
Ta seletas, et molekulaarmasinad,
nagu vibur, võisid areneda
tänu looduslikule valikule juba olemasolevatest osistest,
millel algselt olid teistsugused funktsioonid.
Seejärel teatas Miller kohtule,
et ta on teinud katse,
mis tõestab lõplikult seda,
kas vibur tervikuna on taandamatult keerukas.
Behe arvestuse järgi
peaks taandamatult keeruka süsteemi osadel eraldi
puuduma igasugune kasulik funktsioon.
Seega peaksime suutma võtta bakteri viburi,
selle lahti lammutama
ja nägema, et ühestki selle osast pole mingit kasu,
välja arvatud siis,
kui need kõik on kokku pandud viburiks.
Kui doktor Behel peaks olema õigus, siis juhul kui eemaldame kasvõi ühe osa,
puuduks sel igasugune funktsioon.
Vibur koosneb valkudest
ja Milleri sõnul on ta nõus oma testides
eemaldama viburist
mitte üht-kaht, vaid 30 valku.
Juhul kui Behel on õigus,
peaks nii paljude osade eemaldamine
jätma viburi täiesti mittefunktsionaalseks.
Seejärel tuli Miller välja pommuudisega:
kui 30 valku eemaldada,
ei kaota ülejäänud 10 valku oma funktsiooni.
Selle asemel ilmneb midagi III tüüpi sekretsioonisüsteemi taolist.
Mõnede teiste bakterite puhul
moodustab see sekretsioonisüsteem
lihtsa nõelakomplekti,
Rindge'i molekuli, mille abil toksiinid
sisestatakse peremeesorganismi.
Milleri arvates kummutas III tüüpi sekretsioonisüsteemi nõelakomplekt
lõplikult Behe väidete paikapidavuse viburi kohta.
See näitas,
et evolutsioon võis ehitada viburi,
täiendades varem eksisteerinud lihtsamat süsteemi.
Teaduslikus tavakeeles tähendab see seda,
et Behe argument on moonutatud,
see on väär.
On aeg naasta põhialuste juurde.
Üheksa päeva pärast asus Behe ise
oma seisukohta selgitama,
kummutatades Milleri väited detailselt.
Behe väitis, et Miller on tema ideed
taandamatust keerukusest valesti kajastanud.
Behe pole väitnud,
et kui taandamatult keeruka süsteemi
üks osa eemaldada,
puuduks ülejäänud osadel funktsioon.
Ta väitis hoopis, et kui üks osa eemaldada,
siis süsteem tervikuna enam ei funktsioneeri.
Kui võtta vibur ja eemaldada
üks selle põhiosadest,
ei tööta süsteem üleüldse enam
käitursüsteemina.
Milleri väitele, et viburi mootor
võis areneda juba olemasolevatest
teiste funktsioonidega osadest,
vastas Behe, et ehkki loogiliselt võimalik,
on see stsenaarium ülimalt ebatõenäoline.
See tugines eeldusel, et looduslik valik võis
olemasolevaid osasid kaasata
ja ümber paigutada, loomaks viburi mootorit.
On näiteid, kus minu arvates
midagi sellist võib toimuda,
aga sellest pole abi
taandamatult keerukate süsteemide puhul, nagu näiteks see vibur.
Oletame, et soovid ehitada hiirelõksu, lähed garaaži
ja üritad panna kokku mingeid vanu juppe,
mida sealt leiad,
et saada uus hiirelõks.
Sa tead, et hiirelõks vajab vedru.
Garaažis ongi üks vana kell,
millest sa vedru välja võtad.
Sa tead, et hiirelõksul on metallvarras,
ja sul on garaažis olemas sõrgkang.
Vaja on veel üht metallosa - vinna -
ja sa võtad jalgratta porilaua.
Ent sa ei saa kõigist neist osadest hiirelõksu teha,
sest need on tehtud sobivaks teistesse rollidesse.
Hiirelõksu osadeks need ei kõlba,
kui just neid tunduvalt ümber ei töödelda
või uude kohta ei paigaldata.
Mängus on muidugi mõista mõistuslik kavandamine.
Isegi Darwini seisukohalt
ei saa oodata, et juhuslikult laiali vedelevad osad
sobituksid oma rolli teistes keerukates süsteemides,
sest ei saa oodata,
et kui looduslik valik on need vorminud
ülima täpsusega rolli,
mida nad parajasti täidavad,
saaks neid kasutada veel millekski muuks.
Neid peaks ümber kujundama, ümber seadistama,
enne kui neid kasutada saab.
Siis aga kerkib ikka ja jälle
taandamatu keerukuse probleem.
Mida aga öelda Milleri pommuudise kohta,
mille järgi III tüüpi sekretsiooni nõelakomplekt
ei tõenda seda,
nagu oleks vibur arenenud lihtsamast struktuurist
tänu juhitamatule looduslikule valikule?
Behe avastas endalegi üllatuseks,
et tegelikult arvab hulk evolutsioonibiolooge,
et nõelakomplekt on arenenud pärast viburit
ning et kui nõelakomplekt tõesti arenes
pärast viburit,
ei saanud evolutsiooniprotsess
seda mitte kuidagi kasutada
viburi ehitamiseks.
Tegelikult oli võimalik, et nõelakomplekt
hoopis taandarenes viburist.
Sel juhul aga ei toeta see
Darwini evolutsiooni üldsegi mitte,
sest kui on olemas fantastiline masin,
mis halveneb, et tekiks lihtsam masin,
pole see kuigi muljetavaldav näide
Darwini evolutsiooni väe kohta.
See võiks sobida kokku mõistusliku kavandatusega,
kuid kindlasti mitte Darwini teooriaga
või vähemalt ei toeta see seda kuidagi.
Ent Milleri hüpoteesiga seondus üks veelgi põhjapanevam probleem,
väidab Behe.
Isegi kui nõelakomplekt oli olemas
enne viburit, siis see fakt iseenesest
ei näita kuidagi,
mil moel võis see kanduda üle
viburisse loodusliku valiku teel,
juhuslike geneetiliste muutuste baasil.
Ei piisa, kui koopteerimise pooldajad
suudavad määratleda üheainsa võimaliku vahepealse struktuuri.
Nad peavad hoopis näitama,
et eksisteeris terve rida vahepealseid struktuure,
mis suutsid täita mingit funktsiooni
evolutsiooniprotsessi igas arenguastmes.
Aga bakteri viburi puhul
eksperimentaalne tõendusmaterjal
kummutas selle idee.
Geneetiliste väljalülituskatsete põhjal teame,
et 29 osa versioon, 28 osa versioon,
27 osa versioon, 26 osa versioon sellest masinast
lihtsalt ei hakka funktsioneerima.
See ei hakka rootrormootorina tööle.
Ülesehitamine nende
mittefunktsionaalsete staadiumite kaudu ei toimi.
Seal pole midagi, mis annaks oma osa
organismi funktsionaalsesse eelisesse,
mis siis järgmisele sugupõlvele edasi kanduks.
Seega evolutsiooniprotsess seiskuks,
kui oletatav järgnevus millestki lihtsamast
kuni viburi mootorini
jääb mittefunktsionaalsuse künnise taha pidama.
Kohtuprotsessi viimastel päevadel
toetas Behe tunnistusi
bioloog Scott Minnich,
mikrobioloogia professor
Idaho ülikoolist.
Minnich oli
teinud viburiga laboratoorseid uuringuid.
Aasta varem oli ta teadusringkondades
tutvustanud end mõistusliku kavandatuse toetajana.
Ta oli teaduskonverentsil teadusfilosoof Stephen Meyeri
ettekande kaasautor.
Teadustöös väidavad
Minnich ja Mayer, et kõige paremini saab viburit
seletada mõistusliku kavandatusega.
Nagu paljud kohtule ütlesid,
oli tal selle teadustöö kohtule esitamise otsusega raskusi.
Tol ajal viibis ta Iraagis,
kuuludes USA valitsuse lähetatud Iraagi uurimisrühma,
kes otsis bioloogilisi ja keemilisi relvi.
Sõjaline olukord hakkas tol ajal täbaraks minema.
Saabus lõpptähtaeg
teadusdokumendi esitamiseks.
Selles käsitleti viburit kui
üht argumenti taandamatu keerukuse
ja mõistusliku kavandatuse kohta.
Steven tegi oma viimaseid korrektuure, mina olin teinud omad.
Viibisin lennuvälja ääres
Saddami Parfüümipalee ülaosas,
selle hiiglasliku kuppelhoone kõige viimasel korrusel.
Et selle tööga osaleda,
oli viimaseks tähtajaks kesköö Londoni aja järgi.
Olin kahevahel, kas ma ikka tõesti soovin seda,
sest selle tagajärjel võin kaotada töö,
võimaluse peret ülal pidada.
Olin seal üleval koos ühe noore sõduriga,
vist kapraliga.
Äkki toimus ringmüüri sees plahvatus.
See oli umbes 300 meetri kaugusel.
See tõmbas tähelepanu endale.
Tegemist oli kõva kõmakaga.
Siis aga järgnes mõne sekundi pärast teine,
mis oli palju lähemal,
umbes 200 meetri kaugusel,
ja siis veel üks.
Kes tahes võis
otse Parfüümipalee juurde tungida.
Ütlesin endale:
pauhh, ja homme mind ehk enam polegi.
Vajutasin "send" ja asi korras.
Minnichi otsus Doveris tunnistust anda
läks talle kalliks maksma.
Inimesed minu ülikoolist, ma ei tea, kes,
pöördusid kaebusega ülikooli presidendi poole.
Nad pöördusid Washingtoni ülikooli poole,
kus ma olin kaastöötajaks,
sest ma õpetasin meditsiiniüliõpilasi
Idahos Washingtoni ülikooli süsteemi raames.
Nad üritasid mind vallandada,
väites, et olen ebakompetentne,
kui ma seda kõike usun.
Keegi polnud mu usu kohta küsinud.
Ma polnud seda klassis õpetanud,
ent lõpuks sain keelu.
Tunnistajapingis tõi Minnich taas välja tõendid,
et III tüüpi nõelakomplekt
on arenenud pärast viburit.
Ka ei nõustunud ta kooptimeerimise stsenaariumitega,
mida pidas ülimalt kahtlasteks ja bioloogiliselt ebausutavateks.
Ent lõppkokkuvõttes ei võetud seda arvesse.
Mõni päev enne jõule tegi kohtunik Jones otsuse teatavaks.
Ta ei piirdunud Doveri koolipoliitika
süüdistamisega põhiseaduse vastasuses.
Enam kui 6000 teravat sõna sisaldavas otsuses
jõudis ta ka järeldusele,
et mõistuslik kavandatus ei ole teaduslik.
Tänan, kohtunik Jones.
See on täiesti vaimustav otsus.
Paljud teadlased ja meedia
jagasid kohtunikule ohtrasti kiitust.
Ajakirja Time kaanepildil
nimetati teda üheks maailma mõjukamaks isikuks
teadlaste ja suurte mõtlejate kategoorias.
Rahvusringhääling tõi hiljem välja
ilmeka tõsielulavastuse protsessist,
dokumentaalfilmi "Kohtupäev: mõistuslik kavandatus kaalumisel".
Selles esitleti
III tüüpi sekretsiooni nõelakomplekti
kui vaieldamatut tõendit
Behe mõistusliku kavandatuse argumendi vastu.
Behe ja Minnichi üksikasjalikud vastused
kohtus olid sobivalt välja jäetud.
Paljude meelest ja kindlasti ka meediarahva meelest
oli viburi mõistusliku kavandatuse kohtuasi
saanud nüüd erapooletult föderaalkohtunikult
surmahoobi.
Ei läinud kaua, kui hakkasid paljastuma
sellise hinnangu tagamaad.
Teaduses ei langeta otsuseid kohtunikud.
Palju õpetatud juriste,
kes ei poolda mõistuslikku kavandatust,
kritiseerisid Jonesi, et tegelikult ületas ta õiguslike küsimuste piirid.
Kitzmilleri roll,
kes leidis, et mõistuslik kavandatus pole teadus,
on tarbetu, mitteveenev,
juriidilisse rolli sobimatu,
ning ehk isegi ohtlik
nii teadusele kui ka usuvabadusele.
Professor Jay Wexler, Bostoni ülikooli õiguskool.
Kerkis järjest uusi küsimusi,
kui kriitikud põhjalikult analüüsisid
kohtunik Jonesi kriitikat
mõistusliku kavandatuse kohta
ja tegid hämmastava avastuse:
Jonesi mõistusliku kavandatuse analüüs
põhines enam kui 90% ulatuses kodanikuõiguste juristide esitatud dokumentidel,
mida oli lõika-ja kleebi meetodil töödeldud
kuni otseste faktivigadeni nende kaitsekokkuvõtetes.
Seega, kui nemad näiteks Behet valesti tsiteerisid,
tsiteeris teda valesti ka kohtunik,
sest ta ei võtnud vaevakski
dokumenti uuesti läbi vaadata
ja tsitaate kontrollida.
Ta vaid "lõikas ja kleepis".
Ent ehk kõige kõnekamaks ilminguks oli bakteri viburiga seonduv.
Kohtus kinnitasid
kooliringkonnaga vaidlevad advokaadid
kohtunik Jonesile enesekindlalt,
et viburit on Darwini seisukohtadega lihtne seletada.
Kuid kõigest aasta hiljem oli
üks teadlane, kes oli kohtus kodanikuõiguslasi nõustanud,
kaasautoriks artiklile teadusajakirjas, kus tuldi välja hämmastava avaldusega.
Püüdes taas Behe ideed kummutada,
möönis artikkel,
et viburit uurivad teadlased
on tasapisi hakanud kaaluma,
kuidas taolised süsteemid on arenenud.
Aastatel pärast Doverit selgus,
et kohtus Darwini toetajate pakutud vastused
polnud piisavad,
summutamaks küsimusi,
mida olid tõstatnud teadlased nagu Behe.
Poleemika uute teaduslike väljakutsete üle Darwinile
võttis uue ulatuse
mitte ainult Ameerikas, vaid kõikjal maailmas.
Jätkuvalt olid Michael Behe ja bakteri vibur
juhtrollis, nagu seda võis näha
ühel silmapaistval teadusnäitusel Euroopas.
Aastal 2009 möödus 200 aastat Darwini sünnist
ja 150 aastat
tema epohhiloovast raamatust liikide tekkimise kohta.
Darwini toetajad plaanisid kõikjal maailmas
aasta läbi kestvaid pidustusi.
Saksamaal toimus üks uhkemaid
Darwini sünniaastapäeva tähistamisi
Stuttgartis Loodusloo Muuseumis.
Näituse korraldas saksa paleontoloog
Günter Bechly,
üks muuseumi kuraatoreid.
Kogu näitust külastas umbes 100000 inimest.
Koos kaasneva programmiga
oli see näitus üks suuremaid,
kui mitte kõige suuremaid sündmusi
Darwini aasta pidustuste raames Saksamaal.
Bechly otsustas näitusega mitte ainult Darwini teooriat ülistada,
vaid ka rahvale selgeks teha,
et teadlaste seas ei toimu
Darwini ideede üle mingit debatti.
Et kummutada pead tõstvat ideed
mõistuslikust kavandatusest,
otsustas Bechly teha
ka väljapaneku bakteri viburist.
Põhjus, miks me valisime sümboliks viburi,
et mõistuslikku kavandatust paljastada,
seisnes põhiliselt selles,
et bakteri viburil oli ikooni staatus.
Ehitasime liikuva mudeli bakteri viburist
ja näitasime selle animatsiooniga,
et see sai areneda looduslikul teel.
Näitus rõhutas,
et III tüüpi sekretsiooni nõelakomplektiga
saab seletada,
kuidas võis vibur areneda.
Lisaks viburi väljapanekule
koostas Bechly väljapaneku,
mis pidi külastajatele kujukalt selgitama
Darwini teooriat toetavate
teaduslike tõendite ilmselget ülekaalukust.
Näha võis kaalu,
mille kaussidel olid raamatud.
Plaanis oli, et ühel kaalukausil on kõik evolutsiooni vastased raamatud
kreatsionistide ja mõistusliku kavandatuse propageerijate poolt,
teisel kaalukausil aga
ainult liikide tekkimise raamat,
kuid raskus kaldub
selle ühe raamatu poole,
sest see on tõesti kaalukas tõend.
Väljapanekuga siiski ei õnnestund plaanitud tulemust päriselt saavutada.
Tegin suure vea
ja lugesin kaalukausil kergena kujutatud raamatuid.
Oma üllatuseks mõistsin,
et neis raamatutes toodud argumendid
erinesid täiesti sellest,
mida olin kuulnud
kas kolleegidelt
või näinud YouTube'i videotest,
kus arutusel olid vastamisi mõistuslik kavandatus
ja Darwini evolutsioon.
Mulle jäi mulje, et ühe poole inimesi on vääralt koheldud,
et nende seisukohta on vääralt esitatud,
ning et teisest küljest pole nende argumendid
tegelikult leidnud
kohast vastukaja,
mida need vääriksid.
Üks Bechly loetud raamat oli "Darwini must kast".
Raamatus tutvustab Behe põhiliselt
taandamatu keerukuse mõistet.
Bechly sai peagi aru,
et darvinistlikud seletused
viburi päritolu kohta ei pea paika.
III tüüpi sekretsiooni nõelakomplektist polnud abi,
sest arvatavasti arenes see
pärast viburit.
See on taandatud viburimootor,
aga mitte viburimootori eelkäija.
Lisaks pole mingit alust oletusel, et looduslik valik
võis ehitada viburi järk-järgult,
koopteerides osasid teistest süsteemidest.
Graafiliselt võib see veenev olla,
kuid teades viburi mootori ontogeneesi,
on see täiesti naeruväärne.
Viburit ei saa ehitada
lihtsalt lisades raku välisseinale
mõningaid valguelemente
ja tehes viburit aina pikemaks.
Selline stsenaarium on mõttetu,
kui lähtuda struktuuri ontogeneesist.
Nagu Behe paar aastakümmet varem,
hakkas Bechly asjasse süüvima.
Lugesin raamatuid mõistuslikust kavandatusest,
sealhulgas Michael Behe
ja William Dembski raamatuid.
Stephen Meyeri raamatuid tollal polnud.
Arvasin, et asjal on jumet,
ja võtsin kontakti
mõistusliku kavandatuse liikumise esindajatega.
Järgmisena avastasin,
et nad on täitsa teistsugused,
kui oodata oskasin.
Nad on eelarvamusteta, mitte usufanaatiikud,
kes suruvad teokraatlikku mõtteviisi
ühiskonnale peale mõistusliku kavandatuse sildi all.
Tegelikult huvitab neid see,
kas see neodarvinislik tekkelugu peab paika
või kas on teaduslikku põhjust selles kahelda.
Bechly ei sobinud Darwini skeptikute stereotüübiga.
Paljud arvavad,
et kui inimene kahtleb
neodarvinistlikus protsessis
ja toetab mõistuslikku kavandatust,
on ta ilmselt algusest peale religioosne,
näiteks evangeelne kristlane,
ja tal on asjaga seotud isiklikud huvid, religioossed huvid.
Mina tulin täiesti teist teed pidi oma vaadete juurde.
Minu perekondlik taust
on üdini ilmalik, agnostiline.
Ma polnud ristitud,
polnud saanud mingit usuõpetust
ega käinud kunagi kirikus.
Nii et olin täielikult mittereligioosne
ega olnud suurema osa elust huvitatud
ei filosoofilistest ega metafüüsilistest küsimustest.
Mind huvitas loodus, loomad ja loodusteadus.
Bechly väljendas avalikult toetust
mõistuslikule kavandatusele
esimest korda aastal 2015.
Sel ajal kui Bechly püüdis Saksamaal oma kahtlustes
selgusele jõuda,
korraldas üks ameerika teadlane laborikatseid, mis näitasid,
kui tõsistes raskustes
on darvinistlikud seletused tegelikult.
Douglas Axe sai doktorikraadi California Tehnoloogiainstituudist,
misjärel ta tegeles 14 aastat
molekulaarbioloogia uuringutega
Toddi laboratooriumis Cambridge'i ülikooli juures.
Axe suhtus Darwini evolutsiooni skeptiliselt
ja soovis leida mooduseid,
et testida, mida see tegelikult suutis või ei suutnud.
Ameerikasse naastes asutas ta bioloogiainstituudi,
et teha just seda.
Axe ei tööta bakteri viburiga,
kuid tema ja kolleegid
Ann Gauger ja Massey Reeves on korraldanud katseid,
mis aitavad valgustada
darvinistlike seletuste paikapidavust viburi osas.
Need seletused tuginevad ideele,
et looduslik valik saab hõlpsasti
juba olemasolevaid osasid taaskasutada
ning kohandada neid uute funktsioonide tarbeks.
Axe 'i katsed tõstatavad aga kaks probleemi
selle ja teiste darvinistlike väidete osas.
Nimetan neid suureks ja väikseks probleemiks.
Suur probleem on leiutada
täiesti uus valgustruktuur,
teha midagi uut.
Väiksem probleem on töötada
juba olemasoleva valgustruktuuriga,
nii et see teeks midagi veidi teistsugust.
Üks neist on selgelt keerulisem kui teine.
Juba algusest peale näitas mu töö,
et see suurem probleem käib evolutsioonile üle jõu.
Liiga palju peab saama õigesse järjestusse
et saada uus korrastatud struktuur,
või siis peab olema selleks palju juhuslikke põhjuseid.
Niisiis mu kolleegid eesotsas Ann Gaugeriga
võtsid käsile selle väiksema probleemi:
kas saab võtta
juba olemasoleva kokkupakitud struktuuri
ja arendada selle jaoks uue funktsiooni?
Oma üllatuseks leidsime,
et ka see väiksem probleem
käib darvinistlikule evolutsioonile üle jõu
vähemalt meie uuritud juhtudel.
Muudatused, mis tuleb olemasolevale struktuurile teha,
saamaks uut funktsiooni,
mida tal täita tuleb,
pole saavutatavad juhuslike mutatsioonidega
darvinistliku evolutsiooni teel.
Behe kriitikud väitsid, et looduslik valik suutis ehitada
uusi keerukaid masinaid, nagu näiteks viburi,
kaasates lihtsamaid molekulaarmasinaid,
mis koosnevad paljudest valgulistest osadest.
Tema uuring aga paistis osutavat,
et ka üheainsa olemasoleva valgu kaasamine,
sooritamaks veidi teistmoodi funktsiooni,
osutus darvinistlikule mehhanismile võimatuks.
Pärast Doverit avaldas Behe uue raamatu sellest,
miks oleks tema meelest
paljude keerukate struktuuride ja uute valkude ehitamiseks
tarvis suurt hulka koordineeritud mutatsioone.
Arvukad bioloogilised protsessid
eeldavad suurt hulka mutatsioone,
enne kui neist kasu on.
Behe väitel näitavad uued uuringud
ja populatsioonigeneetika,
et koordineeritud mutatsioonideks
pole looduslik valik paljudel juhtudel suuteline.
Lühidalt öeldes,
kui korraga peab juhtuma rohkem kui üks asi,
siis ebatõenäosus saada 2 vajalikku õiget mutatsiooni
kasvab hüppeliselt.
Kui on vaja muuta
üht konkreetset DNA allüksust
- imetajarakus on kolm miljardit allüksust -
siis ühe konkreetse mutatsiooni tõenäosus
on üks kolme miljardi vastu.
Nojah, paistab suur arv olevat,
aga seal võib olla miljardeid organisme
või vähemalt palju aega,
Kui on vaja kaht mutatsiooni,
tuleb üks kolmele miljardile korrutada ühega kolmele miljardile.
Ebatõenäosus kasvab hüppeliselt.
Neid tuleb omavahel korrutada,
nii et tõenäosus kaob väga kiiresti.
Behe analüüs selgitab,
miks üha suurenev hulk laborikatseid
viitab sellele, et mutatsioonide
loodusliku valiku mehhanismil on omad piirid.
Alates 1980. aastate lõpust
on Michigani ülikooli bioloog Richard Lenski
teinud pikaajalisi evolutsioonieksperimente
E.coli bakteritega.
Olles darvinistliku evolutsiooni
veendunud pooldaja,
soovis Lenski jälgida bakteripopulatsiooni
pikemat aega, et näha,
milliseid uusi funktsioone areneb.
Jälgin eksperimenti suure põnevusega,
sest tegemist pole arvutimudeliga, teooriaga.
Tema lasi
evolutsioonil omapäi toimida,
et näha, mida see on teinud.
Aastaks 2014 oli Linski koos oma uurijatega
kasvatanud üles 60000 bakteripõlvkonda.
See võrdub näiteks
suure looma nagu meie elupikkusega miljon aastat.
Seal on olnud triljoneid ja triljoneid baktereid,
kes on ta kolbides sündinud ja surnud.
Ehkki neid tuuakse tihtilugu kui kindlat tõendit
Darwini teooria toetuseks,
näitavad Lenski eksperimendid
ehk kõige kõnekamalt seda,
mida need esile ei toonud.
Me pole leidnud ühtki uut valku uues kokkupakituses, uues funktsioonis.
Üldjoontes on tegemist
kustutuste, sisestuste või ümberkorraldustega
juba olemaolevas informatsioonis.
Ta ei näinud midagi sellist
nagu näiteks uue keeruka viburilaadse süsteemi arenemine.
Mitte midagi ligilähedaski.
Mingil hetkel saame näidata,
kuidas mingi funktsiooniga geen
on arenenud teise funktsiooniga geeniks,
teistsuguseks valkude kokkupakituseks.
Me veel ootame seda.
Mida me Lenski laboris ja ka mujal võime näha,
on see, et darvinistlikud protsessid ehk juhuslikud protsessid
halvendavad informatsiooni.
Need ei ehita seda üles, need ei lisa uut infot.
Need võivad midagi siin-seal ära napsata,
ja tinglikult võib neid erisusi
nimetada ka informatsiooniks.
Kokkuvõttes on see uus andmevoog
esitanud võimsa väljakutse
väidetele, et loodusliku valikuga
saab seletada uute funktsionaalsete geenide ja valkude algupära,
kui mõelda näiteks sellisele keerulisele
bioloogilisele masinale nagu vibur.
Samas on darvinistliku mehhanismi ette
kerkinud ka uusi tõkkeid,
mis on spetsifiilised
viburi enda arenguloole.
Näiteks on kuhjunud aina enam tõendeid,
et III tüüpi sekretsiooni nõelakomplekt
polnud üldsegi mitte viburi eelkäija.
Vaieldamatult oli vibur enne olemas.
Mutatsioonide sageduse uuringud näitavad,
et geenid bakteri viburis
on teinud läbi rohkem mutatsioone
kui geenid III tüüpi sekretsiooni komplektis.
Geene, kus on toimunud rohkem mutatsioone,
peetakse üldiselt vanemaks.
Viburit esineb kõikjal bakterite hõimkondades
väga suures ulatuses.
Mutatsioonide tihedus on bakteri viburi puhul suur.
Näeme nende ühesugust geneetilist paigutust kromosoomil
kõikjal bakterite perekondades.
Enamasti on toimunud mõningane ümberpaigutus.
See on osa
nende organismide algupärasest kromosoomist.
Seevastu III tüüpi sekretsioonisüsteeme
võime leida väga kitsas ulatuses
gramnegatiivsete bakteritest.
Need on sisse toodud ja mutatsioonide tihedused
on palju väiksemad, mis tähendab,
et tegemist on uuemate struktuuridega võrreldes viburiga.
Loodetud otsustav hoop Behe pihta jäi tulemata.
Nõelakomplekti abil ei saa seletada
viburi arengut,
sest seda polnud enne viburit veel olemaski.
Kuid on veel midagi enamat.
Darvinistlik seletus viburi kohta väidab,
et olid juba olemas osad,
mida looduslik valik sai taaskasutada,
et ehitada viburit.
Sellega võib küll seletada mõningaid viburi erijooni,
kuid on üks suur probleem.
Tuleb välja, et viburi olulisimad osad on ainulaadsed,
neid ei eksisteeri kusagil mujal.
Neid on vaid viburis
ja kui need juba enne ei eksisteerinud,
ei saanud looduslik valik neid kasutada,
et ehitada midagi muud.
Isegi kui kõik vajalikud osad olid olemas,
et looduslik valik saaks neid juurde liita,
on nüüd selgunud,
et ei piisa vaid sellest, et osad olemas on.
Keerukad struktuurid nõuavad peaaegu alati
konkreetses järjestuses kokkupanekut.
Maja ehitades peab vundamendi rajama,
enne kui karkassi püsti saab panna,
ja karkass peab olema püsti,
enne kui katust saab teha.
Samuti viburit saab ehitada
hoolega kavandatud protsessi käigus
vastavalt kokkupaneku juhenditele, mis on kodeeritud DNA-sse.
Sellest, et bakteri läheduses
leidub viburi eri osasid, ei piisa.
Isegi juhul, kui ligidal hulbib
III tüüpi sekretsioonisüsteem
või konksuvalk või rootor
või veovõll, tuleb need kõik kokku panna.
Biosüsteemid pole pandud kokku
nagu LEGO klotsid.
Neid lihtsalt ei lükita üksteise külge.
Nende geenide, valguliste osade produktide,
ekspressiooni järjestus on ülitäpne,
võimaldades masinat tükkhaaval kokku panna.
See on nagu montaažiaparaadid autotehases.
Selline kokkupaneku viis, mis hõlmab
suurt hulka eri geene
ja regulaatorvalke,
on juba iseenesest taandamatult keerukas süsteem.
Kui võtta mõni neist geenidest
või üks regulaatorvalkudest ära,
jääb vibur lihtsalt ehitamata.
Biosünteetiline metabolismirada on mingitmoodi suletud,
kui üks neist võtmeelementidest puudub.
Kui püüda mööda hiilida
lõpp-produkti taandamatust keerukusest,
eeldab koopteerimine tervet kogumit osasid,
mida peaks usutavasti kokku panema
vaid teine taandamatult keerukas süsteem. Seega jääb probleem lahendamata.
See, et viburi ehitamiseks on tarvis
kokkupaneku instruktsioone,
pole pelgalt darvinistlikku evolutsiooni vaevav küsimus,
see annab ka tõendi mõistusliku kavandatuse kohta.
Montaažijuhiste kodeerimine
nõuab tohutul hulgal
bioloogilist informatsiooni.
Kust aga see bioloogiline informatsioon tuleb?
Genoom on täis infot.
Sel on sõna otseses mõttes
DNA tähtede järjestus, mis ütleb raku masinavärgile, mida teha.
See on nagu ehitusplaan.
Me teame, mis põhjustab digitaalkoodi teket,
hierarhiliselt organiseeritud informatsiooni,
integreeritud vooluringet,
ja see põhjus on mõistuslikkus.
Tegelikult on see ainus meile teadaolev põhjus
ja see põhineb meie ühisel ja korduval kogemusel,
millele tugineb kogu varasem teaduslik mõtlemine.
See, mis meile teadmata on,
võib anda infot,
ja tänu sellele saab
toimete põhjal järeldusi teha.
Infotöötlusahel
viitab mõistuslikkusele
kui parimale loomulikule seletusele
nende keerukate molekulaarmasinate kohta.
Nüüd enam kui paar aastakümmet pärast "Darwini musta kasti" avaldamist
on darvinistlikud seletused
molekulaarmasinate, näiteks viburi kohta,
veelgi küsitavamaks muutunud.
Seetõttu püüavad evolutsioonibioloogid
võistu leida uusi juhitamatuid mehhanisme,
vältimaks vaatamast näkku
Behe ja teiste pakutud alternatiivile,
et biosüsteemides kajastub mõistuslik kavandatus.
Michael Behe tõi välja ideed,
mis juba praegu
kujundavad ümber meie arusaama bioloogilistest süsteemidest.
Tema, kes iseloomustab end kui häbelikku meest,
on sütitanud revolutsiooni.
Mike Behe juures meeldib mulle see,
et ta on väga tagasihioidlik ja vähenõudlik.
Ta pole ennasttäis, kuid ometi on ta
maailma teaduselaval tegija.
Kogu maailmas teatakse tema ideed taandamatust keerukusest.
Tänu tema tööle teatakse ta ideed mõistuslikust kavandatusest.
See on tõesti andnud debatile uue suuna.
Võib nõustuda või mitte nõustuda,
kuid ühel või teisel moel tuleb nüüd käsitleda küsimust
nende taandamatult keerukate süsteemide päritolust,
mida me elussüsteemides näeme,
olgu see siis viburi mootor
või ATP süntees või sammuvad kinesiin-mootorvalgud
või valguringe
või geeniekspressiooni süsteem või mis iganes.
Bioloogias ootavad lahendust tõesti keerukad küsimused.
Integreeritud ja funktsionaalne keerukus
ootab mingit seletust.
Arvan, et selle valgustamine,
kuidas Mike on debati uutele rööbastele juhtinud,
on muutnud inimeste mõtlemist
bioloogiast 21. sajandil.
Behe ei pea oma intellektuaalse rännaku
kõige rahuldustpakkuvamaks osaks
mitte tunnustuse saavutamist, vaid inimeste mõtlemise avardumist.
Eriti on mul meeles aeg,
kui pidasin laval kõnet
Massachusettsi ülikoolis Amherstis.
Õigupoolest polnud tegemist mitte debati,
vaid probleemidele eri küljest vaatamisega.
Laval esines ka
Lynn Margulis, silmapaistev bioloog
ja Riikliku Teaduste Akadeemia liige.
Kuulamas oli tuhatkond üliõpilast.
Kohal olid ka New York Timesi reporterid
ja ülikooli president,
mis oli väga tore.
Pärast küsimuste käsitlemist
tuli hulk tudengeid ütlema otse,
et sellest vaatenurgast
pole nad asjale varem mõelnud.
Nad olid arvanud,
et saab olla vaid kas "evolutsiooni" või "loomise" poolt,
või et puuduvad
teaduslikud põhjused
olla Darwini teooria suhtes skeptiline.
Nad justkui kratsisid kukalt ja möönsid,
et asi väärib tõesti järelemõtlemist.
Need on hetked, mille nimel
minusugune õpetaja ju elabki.
"Iga küsimus saab õige vastuse vaid siis, kui mõlemad pooled toovad tasakaalustatult välja kõik faktid ja argumendid." Charles Darwin
REVOLUTSIOONILINE
Michael Behe ja molekulaarmasinate mõistatus
Mõningaid REVOLUTSIONÄÄRE
REVOLUTSIOONI verstaposte
1996. Ilmub Michael Behe "Darwin's Black Box". Discovery Institute rajab Teaduse- ja Kultuurikeskuse.
1998. Cambridge University Press avaldab matemaatik William Dembski "The Design Inference".
2000. Bioloog Jonathan Wells paljastab oma plahvatusohtlikus raamatus "Icons of Evolution" paljude bioloogiaõpikute rämpsteaduse.
2001. Sada teadlast teatab lahkarvmustest uusdarvinismi suhtes "The New York Review of Books" lisas. Hiljem täieneb nimekiri 900 võrra.
2004. "Journal of Molecular Biology" Douglas Axe eelretsenseeritud artikli neodarvinismi küsitavustest.
2005. "New York Times" avaldab 2 esiküljelugu kasvavast mõistusliku kavandatuse liikumisest.
2008. Film, mille peaosas on Ben Stein, tutvustab enam kui miljonile inimesele mõistuslikku kavandatust.
2011. California teaduskeskus maksab 100000 dollarit, lahendamaks tema vastu algatatud kohtuasja, kuna keelas näidata mõistuslikku kavandatust toetavat filmi.
2012. Projekt ENCODE näitab. et valdav osa "rämps-DNA-st" täidab biofunktsioone, mis kinnitab seda, mida mõistusliku kavandatuse pooldajad juba ammu on öelnud.
2013. Stephen Meyeri "Darwin`s Doubt" jõuab esimese mõistuslikku kavandatust käsitleva raamatuna NewYork Times'i bestsellerite hulka.
2014. Kirjanik Stephen King ütleb "The Huffington Postile", et kaldub uskuma mõistuslikku kavandatust.
2016. Uuringute järgi arvab 93% ameeriklasi, et õpetajatel ja õpilastel peab olema vabadus arutada nii evolutsiooniteooria tugevusi kui ka nõrkusi.